Modtaget, vi kan se det, Jack.
Vi har en måling på...
...minus to grader på anflyvningsindekset.
Vi vil gerne vide, om det er præcis 2,0 eller 2,1 eller 1,9.
Nej, det er præcis minus 2,0.
CAPCOM, det ser ud til, at det sidste, vi skal bruge,
er en omrøring i H2- og O2-tankene, når de har tid.
Okay.
13, en ting til,
hvis I får mulighed for det, må I gerne røre rundt i jeres kryotank.
Desuden har jeg retningsangivelserne...
Okay.
...til et kig på kometen Bennett, hvis I skal bruge dem.
Okay, standby.
Houston, vi har et problem her.
- Vi har mere end bare et problem. - Okay, hør her.
Vi mister tryk i brændselscelle et og to.
Houston, vi har et problem.
Standby. De har et problem.
Spændingsfald på strømskinne B.
Modtaget. Spændingsfald på strømskinne B.
Standby, 13. Vi ser på det.
Der var et ret stort brag samtidig med advarselslampen.
Vi tænkte bare: "Vi er meget langt hjemmefra."
Vi blev udsat for noget uventet, for noget,
som vi ikke havde forventet i vores vildeste fantasi.
Der var alvorlig forvirring i hele det pokkers lokale.
Og det tog mig et stykke tid at nå frem til det, men det var sandt,
og Kontrolcenteret vidste nok ikke, hvad de skulle gøre på det tidspunkt.
Jeg sagde: "Chris, vi er ude i noget lort."
Vi prøvede stadig at forstå problemets omfang.
En af brændselscellerne var død, den anden var ved at dø.
Og på baggrund af alt, hvad vi havde...
Det er ikke en mulighed.
Det er ikke noget, der kan overleves, og alligevel overlever besætningen.
Det vigtigste for mig var tid.
Vi skulle bruge tid til at tænke.
Vi var nødt til at samle holdet
og udrette noget, som ingen havde udrettet før.
NASA ROAD 1
GEMINI AVENUE
SATURN LANE
NASA RUMCENTER
CHRISTOPHER C. KRAFT, JR. KONTROLCENTER
Og Tim Peake, efterhånden som du bevæger dig ned langs stationen,
kan du prøve at få en fornemmelse for situationen...
Når jeg prøver at forklare,
hvad mit arbejde er, spørger jeg altid:
"Har I set filmen Apollo 13?"
Det store rum, som alle sidder i?
COURTENAY MCMILLAN MISSIONSLEDER
"Det er mit arbejde."
Folk spørger altid: "Hvad laver du hos NASA?"
Jeg siger, jeg er missionsleder og så ser de spørgende på mig,
GINGER KERRICK MISSIONSLEDER
og jeg siger: "Ligesom ham den karseklippede med vesten?"
Jeg har haft chancen for at møde nogle af dem.
Jeg beundrer alt, hvad de står for og var i stand til at udrette.
Det er ret utroligt,
at de byggede hele denne fantastiske organisation op fra ingenting.
Okay, det er forstået. Det er ventilationsrøret i midten.
Vi ville ikke være her i dag uden deres bedrifter
og de store fremskridt, de gjorde
for at udvikle den bemandede rumfart.
Okay, vi overlader det til jer.
Okay, modtaget.
De folk, der har arbejdet i NASA,
og især folkene fra Apollo-perioden,
sørger altid for at komme og tale med os,
så vi virkelig forstår det arbejde,
som vi forbereder os på at udføre,
og for at dele deres erfaringer med os.
Så vi er alle meget taknemlige over for vores grundlæggere.
Jeg voksede op i både Oklahoma og Texas,
og jeg sad ofte udenfor om aftenen og stirrede op på Månen.
Jeg ville aldrig have troet...
JOHN AARON EECOM: STRØM OG LIFE SUPPORT
...at vi en dag ville sende mennesker derop.
Jeg holder stadig af at gå udenfor og se op på Månen,
men jeg ser ikke på den på samme måde, som da jeg voksede op.
Det er blevet til en anden Måne for mig.
Min barndom blev styret af min far, der var alkoholiker,
og han var en skørtejæger, og han var en spillefugl.
Jeg forlod Philadelphia, hvor vi boede...
SY LIEBERGOT EECOM: STRØM OG LIFE SUPPORT
...og da jeg blev 18, sagde jeg: "Så er det nok",
jeg skrider fra det helvede," og meldte mig til hæren.
Og de gjorde mig til vejrmand.
Af alle ting.
Jeg tog en egnethedsprøve under mit sidste år i high school,
og den sagde, at jeg enten skulle være bedemand eller ingeniør.
Så jeg gik på biblioteket og lånte en bog, der hed Sådan arbejder ingeniører,
og det var rigtigt spændende, så jeg sagde:
"Det vil jeg gerne lave. Jeg vil være ingeniør."
JERRY BOSTICK FIDO: BEREGNER BANER
Jeg blev født i en lille kulmineby i Pennsylvania.
Min far arbejdede i kulminerne i et stykke tid.
DEN GAMLE SMEDJE
Men da jeg voksede op, var jeg meget optaget af flyvemaskiner,
så jeg byggede en masse modelfly og hang dem ned fra loftet.
Små ting af balsatræ, lærte at pakke dem ind i papir og skrumpe det.
GLYNN LUNNEY MISSIONSLEDER
Og de kom til at se ret godt ud.
Flyfabrikkerne skal bruge mænd til at designe fremtidens fly.
Jeg gik på Virginia Tech under 2. Verdenskrig.
Jeg studerede maskinteknik,
men jeg ville være baseballspiller, ikke ingeniør...
CHRIS KRAFT OPERATIONEL DIREKTØR
...men jeg vidste, jeg ikke var god nok.
Jeg troede, jeg skulle være stor baseballspiller, og det var jeg ikke.
Så jeg kom ingen vegne.
Jeg endte på en handelsskole, hvor jeg studerede markedsføring.
I de to år, jeg tilbragte der,
lærte jeg ikke ret meget, ikke en gang om markedsføring.
Jeg lærte at ryge cigaretter og cigarer,
at drikke whisky og jage piger. Det var, hvad jeg lærte.
ED FENDELL INCO: DATA, STEMME, VIDEO
Og det lærte jeg ret godt.
Og så forandrede alting sig.
OKTOBER 1957
Der er noget nyt i himmelrummet,
noget der aldrig har været der før.
Det kredser om Jorden hver 96. minut.
Det hedder Sputnik.
RØD BABY-MÅNE OVER USA
Jeg kan huske Sputnik.
Jeg sad i en engelsk-time,
da højtalerne blev tændt,
og rektor fortalte, hvad der var sket.
JIM KELLY EECOM: STRØM OG LIFE SUPPORT
at russerne havde sendt en genstand ud i rummet.
Jeg kan huske, jeg var ude at køre,
da jeg hørte det i radioen og tænkte:
BOB CARLTON LANDINGSMODUL-STYRING
"Hvad? Hvad er det?"
Og vi sagde: "Hillemænd! De folk er langt forud for os!"
De har en menneskeskabt satellit."
GERRY GRIFFIN MISSIONSLEDER
Og kort efter da Gagarin fløj.
Det var årets propagandakup.
Og alle vidste naturligvis, at det var et kapløb.
Efter den russiske flyvning er USA's planer rykket frem.
I modsætning til russerne nåede Alan B. Shepard ikke i fuldt kredsløb...
Og da Kennedy kom med sin udfordring,
lad os rejse til Månen og tilbage og gøre det på ti år,
jeg var ikke engang en del af rumprogrammet,
men jeg kan huske, at jeg tænkte: "Er det muligt?"
Intet rumprojekt i denne periode vil sætte større præg på menneskeheden,
eller være af større betydning for udforskningen af rummet,
og intet vil være mere udfordrende eller bekosteligt at udføre.
Præsident Kennedy havde udstukket vores kurs.
En bemandet landing på Månen...
...før årtiets afslutning.
APOLLOPROJEKTET:
EN BEMANDET RUMREJSE TIL MÅNEN
Vi vidste ikke en brik om at flyve til månen,
om de omgivelser vi skulle ind i,
eller de mekaniske krav, der ville blive stillet til os.
Det er ret komplicerede ting.
De virker måske ikke komplicerede i dag,
men de var forbandet komplicerede dengang.
Den virkelige baggrund for missionsledelsen
var vores oprindelige testflyvninger af flyvemaskiner.
På Edwards Air Force Base havde NACA, hvor jeg arbejdede,
ansvaret for at afprøve flyet X-1.
Så det var helt naturligt at have nogen nede på jorden
til at holde øje med systemerne på X-1
og sørge for, at det var klar til afgang fra undersiden af en B-29.
Og de kunne så overvåge flyets ydeevne,
men også testpilotens ydeevne.
Det lagde grunden for mine tanker om testflyvninger,
og det blev siden til mine tanker om missionsledelse.
Hvad betyder det så for os i forhold til rumfart?
Hvordan kunne vi bygge et system,
der kunne give os den slags information og lade os tale med besætningen?
Det var et meget stort arbejde.
Vi havde ingen bygninger, ingen radar,
ingen telemetri, ingen stemmekommunikation.
Så til sidst sagde vi: "Vi skal bruge de her ting."
Vi må fortælle dem, at vi skal bruge en computer.
Hvad fanden er en computer?
Det var næsten så meget, vi ikke vidste.
Det er ikke noget, vi bare pludselig besluttede,
nu har vi et kontrolcenter, vi har kontrolpanelerne,
så nu skal vi ud og flyve.
Sådan skete det ikke.
Det udviklede sig over tid.
Det var en evolutionær proces.
Chris er Kontrolcenterets grundlægger.
Det var hans stemme, vi hørte helt fra begyndelsen,
og han lagde grunden for det, Kontrolcenteret senere blev til,
og til dets forhold til besætningerne og missionerne.
Der var aldrig tvivl om, hvem der bestemte,
GENE KRANZ MISSIONSLEDER
for han havde personligheden, udstrålingen,
hurtigheden, de mentale evner,
der skulle til for at bygge holdet op.
Han havde en særlig evne til altid at kunne overskue,
hvad der skete, hvad der var behov for,
og så tænke igennem, hvordan vi kunne opfylde det behov.
...to, en, afgang.
MERCURY-PROJEKTET SENDTE DE FØRSTE AMERIKANERE I RUMMET
Det er en fantastisk udsigt.
MISSIONERNE BLEV AFSENDT OG STYRET FRA CAPE CANAVERAL I FLORIDA
På Cape Canaveral lignede det hele lidt en gammel dampmaskine.
Vi havde en bunke små målere.
De viste tryk og temperatur
og brændstofmængde og den slags.
Da vi fik til opgave at rejse til Månen,
var det et meget større skridt end Mercury-projektet.
Så processen med at bygge Kontrolcenteret i Houston,
udstyre det til den digitale tidsalder, få det til at virke på den måde,
det var et stort skridt fremad for os i forhold til Kontrolcenteret på Cape.
2500 kilometer vest for Cape Kennedy
finder vi hele projektets hjerte,
Centeret for Bemandet Rumfart nær Houston, Texas.
Og bygningen bag mig, hvor alle store beslutninger tages under missionen...
...Kontrolcenteret.
Lige fra affyring til landing,
vil de 17 mænd i dette lokale, der har en gennemsnitsalder på kun 30,
overvåge og styre Apollo-missionen.
De vil blive bistået af en konstant strøm af information,
der skyller ind i dette lokale 24 timer i døgnet fra såvel rummet
som fra sporingsstationer verden rundt.
På disse skærme bag mig
vil de kunne fremvise alting,
lige fra et fjernsynssignal fra Cape Kennedy eller et bjærgningsskib
til kort over Månen som dette,
til et elektrisk diagram over selv de mindste transistorer på rumskibet.
Flyvelederne i dette lokale bliver støttet af en hjælpestab, der fylder seks lokaler.
Vi skal bruge rigtig mange folk.
Vi ledte efter folk med særlige evner:
evner for matematik, tekniske systemer,
kommunikation, og så videre.
Jeg var blevet ansat som flyveleder.
En dag ringede telefonen,
og det var en herre her ude i Houston,
og han fortalte mig, at de ansatte alle ingeniører, der kom ind gennem døren.
Før jeg vidste af det,
var jeg på vej til Houston i min Austin Healey sportsvogn,
med mit sort-hvide TV og mit tøj.
VELKOMMEN TIL HOUSTON! LUFTPORTEN TIL LATINAMERIKA OG EUROPA
CENTERET FOR BEMANDET RUMFART NÆSTE AFKØRSEL TIL HØJRE
Jeg arbejdede med elektrisk design hos McDonnell Aircraft,
så jeg fik en aftale
og udfyldte en ansøgning om at arbejde hos NASA.
En dag omkring tre måneder senere
kom jeg hjem og fandt et telegram under min dør
BILL MOON EECOM: STRØM OG LIFE SUPPORT
med et jobtilbud.
Da jeg ansøgte, troede jeg, at jeg måske ville få en samtale.
Måske, sagde jeg til min kone.
Men da telegrammet kom, var det et jobtilbud,
og til en højere løn end en knægt fra landet nogensinde havde set.
JOHN AARON EECOM: STRØM OG LIFE-SUPPORT
6.770 dollars om året.
Mit første job var at vise folk rundt i Kontrolcenteret,
hvor kontrolpanelerne lige var ved at blive installeret.
Fordi jeg var omviser,
fik jeg chancen for at møde de mænd, der skulle bemande panelerne,
STEVE BALES GUIDO: NAVIGATIONS-COMPUTERE
og jeg siger "mænd", for der var ingen kvinder.
Og de skulle bemande panelerne og tage beslutningerne,
og de havde ikke meget tid,
men de kunne fortælle, hvad de skulle lave,
i det mindste det grundlæggende i, hvad man skulle lave ved hver plads.
Den forreste række af paneler bliver kaldt Skyttegraven,
måske fordi den ligger i frontlinjen,
og der sidder Raketmændene.
Deres opgave er at holde øje med, at alle motorer på rumfartøjet
bliver affyret korrekt og skubber Apollo i den rigtige retning.
Lige bag dem sidder Missionslægen.
Hans panel har to skærme ligesom alle de andres,
men her på denne skærm i midten
kan han også overvåge astronauternes helbred
sekund for sekund under hele missionen.
Ved siden af sidder CAPCOM, der kommunikerer med fartøjet.
Han er selv astronaut,
har trænet sammen med besætningen og forstår deres jargon,
så han kan fungere som tolk,
når missionsledelsen skal sende en særligt besværlig ordre til besætningen.
Ved siden af ham, langs denne række paneler,
sidder de mænd, der overvåger rumfartøjets systemer.
Og bag dem alle sidder chefen, missionslederen i egen person.
Han koordinerer hele holdets indsats
og bruger det til at tage ansvar for beslutninger, minut for minut,
om missionen under hele flyvningen.
I JUNI 1965 VAR KONTROLCENTERET I HOUSTON KLAR TIL SIN FØRSTE MISSION.
Se bare, vi har lige fået et nyt program med navnet Gemini.
Hvorfor har vi fået Gemini?
Med alle de ting, vi skal finde ud af for at komme til Månen,
så skal vi prøve nogle ting af.
Vi skal lave nogle ting, der beviser, at vi kan klare det.
Fem, fire, tre,
AFFYRINGSKONTROL, CAPE CANAVERAL
to, en, afgang.
Og der var en yderligere fordel,
der også var meget vigtig,
nemlig at holdet nede på jorden skulle lære, hvordan det virkede.
Med Gemini blev Chris Krafts idéer om Kontrolcenteret afprøvet i praksis.
For holdet i Kontrolcenteret var Gemini det helt store skidt fremad.
Hver af missionerne skulle udrette noget helt bestemt.
For det første at man kan overleve i rummet.
For det andet at man kan blive der i længere tid.
Få to fartøjer til at mødes i kredsløb.
Rumvandringer og al den slags.
Da vi afsluttede Gemini,
havde vi et grundigt afprøvet hold.
Og med Apollo skulle vi bare gøre det samme i større skala.
Det skulle bare være større.
Så vi var parat til at møde de prøvelser og udfordringer,
som Apollo ville udsætte os for.
OG NU: 3 MAND I APOLLO
Månen er det nødvendige første skridt til at udforske planeterne.
At bringe mennesker dertil og sikkert hjem, inden årtiets udgang,
er målet for NASA's Apollo-projekt.
De tidlige Mercury-missioner
og erfaringerne fra Gemini
har bragt denne nation frem til sin næste store milesten:
den første tre-mands flyvning med Apollo.
Missionen skal flyves af disse mænd:
Kommanderende pilot Virgil Grissom.
Jeg kendte Gus Grissom virkeligt godt.
Jeg kendte Ed White ret godt.
Jeg kendte ikke Roger Chaffee særligt godt.
Jeg kendte deres familier,
jeg kendte deres evner,
jeg kendte deres... det, der driver astronauter.
Saturn-raketten, Apollo-fartøjet
og alle bestanddelene er blevet afprøvet igen og igen.
Alt er næsten parat, også besætningen,
til nationens første tre-mands flyvning i rummet.
27. JANUAR 1967
Ved Apollo 1 prøvede vi at sende den første bemandede mission af sted,
og der var pres på. Naturligvis var der det.
Det sker typisk ved begyndelsen af et program,
og vi havde problemer med rumfartøjet.
Vi vidste, der var dårligt håndværk.
Vi vidste godt, at ledningerne var frilagte.
Efter at jeg forlod Gemini, var min introduktion til Apollo-programmet,
at de afholdt en prøve på affyringsrampen
med besætningen i fuldt udstyr
på rampen i Cape Kennedy.
De fleste af aktiviteterne blev styret af Cape-centeret.
Jeg mener, de styrede det. Vi overvågede det bare.
Men Cape havde ansvaret,
CHUCK DEITERICH RETRO: RETURRAKETTER
så jeg ved ikke, om de følte sig presset til lave den test.
Lemmen var designet, så den var forseglet indefra.
De var låst inde i et rumfartøj
med ren ilt ved over en atmosfæres tryk.
Ingen af os indså vist, hvor alvorlig fare vi havde sat besætningen i.
Hvis der er noget brændbart, og der går ild i det,
vil det være et rent inferno.
Jeg sad og holdt øje med de data, der kom ind,
lyttede til samtalen, opsugede det hele, lærte det.
Jeg sad på mit kontor og lavede papirarbejde,
men kom tilbage for at være missionsleder,
og Gus sagde: "Jeg er klar,"
efter at have brokket sig som bare fanden over,
at han ikke kunne høre eller tale med nogen.
Hvordan skal vi nå Månen, hvis vi ikke kan snakke mellem to eller tre bygninger?
Så vi holdt en pause.
De prøvede at fikse kommunikationen.
Et par af fyrene rejste sig og gik udenfor,
men jeg blev hængende lidt.
Jeg havde stadig mine høretelefoner på.
Og pludselig...
...hørte jeg det bare... "Brand."
Så var der stille lidt, og så kom der en masse støj.
Jeg kunne ikke høre, hvad det var.
Det hele skete meget hurtigt.
Vi sad der, vi hørte besætningen.
Hørte råbene fra besætningen.
"Ud, ud."
Jeg sagde: "Kom tilbage, der sker noget."
Og derefter var det...
...umuligt at gøre noget ved det.
Naturligvis...
...er man i chok.
Jeg havde arbejdet med testflyvning
en stor del af mit liv,
jeg havde set døden ske på forskellige måder, men ikke sådan.
Og man havde følelsen af skyld,
følelsen af selvbebrejdelse,
følelsen af: "Åh gud, hvorfor lod vi dog det ske?"
Jeg tror, at vi slog de tre mænd ihjel.
Det er næsten mord.
Kort tid efter at alt det skete,
blev vi kaldt ind til et møde for hele holdet i et auditorium,
og vi blev kaldt derind af Gene Kranz.
Så her havde vi en gruppe meget unge ingeniører,
de fleste kom lige fra universitetet, og havde aldrig oplevet noget lignende.
Det første, man skal gøre,
er at finde ud af, hvordan man selv har bidraget til nederlaget.
Gene begyndte med at fortælle os,
at vi alle havde ansvaret for besætningens død,
at vi ikke havde gjort vores arbejde.
Vi kunne have sagt til programmets leder: "Vi er ikke klar," men det gjorde vi ikke.
Så derfor gør vi aldrig dette igen.
Vores hold i Kontrolcenteret vil blive kendt for to ord.
Han sagde til os: "I skal gå tilbage til jeres kontorer,
og på jeres tavler," som vi havde på kontorerne,
"på de tavler skal I skrive ordene 'hårdfør' og 'kompetent',
og I må aldrig nogensinde fjerne dem igen."
Hårdfør: vi vil aldrig unddrage os vores ansvar,
for vi skal for altid stå til regnskab for det, vi gør,
eller under Apollo 1, det vi ikke gjorde.
Kompetent: vi vil aldrig tage noget for givet eller stoppe med at lære nyt.
Fra nu af vil vi være et perfekt hold.
Jeg tror, at det forandrede hele holdningen til,
hvem vi var, hvad vi lavede,
hvordan vi bevægede os ind i rumfartens fremtid.
EFTER BRANDEN VAR DER INGEN BEMANDEDE FLYVNINGER I 20 MÅNEDER
Det er min og mange andres mening,
at hvis det ikke var sket,
var vi aldrig nået til Månen.
Venteperioden efter branden var det eneste, der reddede vores skind,
for den lod os stå tilbage og sige: "Hvad er der galt her?
Hvad skal vi gøre for at udbedre det?"
Og det bragte hele organisationen sammen,
hele NASA fra toppen til bunden.
Ellers var vi aldrig nået frem.
Vi havde ledere, helt oppe fra toppen af,
der sagde til os: "Få tingene gjort,"
og de prøvede ikke at gøre dem for os.
Vi arbejdede for folk, der var fantastiske ledere.
Det begyndte med Kraft og Gilruth og alle de fyre,
og de oplærte deres folk,
og når man blev leder, lærte man selv at oplære sine folk.
For at være leder,
skal man være villig til at påtage sig det ansvar,
der kræver, at man gør det,
og det er noget, som folk ikke forstår ved ledelse.
De forstår ikke, at det kræver et engagement,...
...som man er villig til at tage på sig.
Jeg blev berygtet for at sige lige, hvad fanden jeg mente.
Jeg vil høre, hvad du har at sige.
Og det kan være, jeg gør helvede hedt for dig, hvis jeg ikke kan lide det,
men det er bare ærgerligt.
Gå og kom tilbage med en anden idé, jeg måske vil synes om.
Og jeg delte den slags tanker med folk omkring mig.
Det var sådan, jeg blev en god leder.
Folk kunne lide det.
BEMANDEDE FLYVNINGER BLEV GENOPTAGET I 1968
I OKTOBER AFPRØVEDE APOLLO 7 DET OMDESIGNEDE KOMMANDOMODUL
APOLLO 8 FLØJ I KREDSLØB OM JORDEN MED LANDINGSMODULET
Apollo 8 skulle være en flyvning i kredsløb om Jorden.
Vi skulle flyve med Landingsmodulet for første gang.
Og vi skulle op i kredsløb og lave nogle forskellige manøvrer.
De leverede Landingsmodulet til Cape Kennedy,
og det var et frygteligt stykke udstyr.
De kunne ikke få den pokkers ting gjort klar.
Derfor var det meget forsinket,
og det kunne ikke overholde tidsplanen i forhold til Kommando- og Servicemodulet.
Der skred fint frem.
Så NASA's ledelse fik den idé,
at, okay, lad os udnytte den mulighed, vi har,
lad os regne med, at Saturn V vil være i orden,
og lad os overveje at flyve rundt om Månen.
Jeg sagde: "Gudfader, det er et helt andet forslag."
Risikoen er langt større.
Så som det første samlede jeg dem af mine folk,
som jeg mente skulle være med til at beslutte, om vi kunne gøre det.
Vi mødtes alle sammen, vi var måske otte eller ti,
vi talte om det, og jeg fortalte dem, hvad vi overvejede.
Jeg tænkte: "Han må da være skør."
Det er vi slet ikke parat til."
Jeg sagde: "Nu vil jeg gerne have, at du går og..."
Her er problemerne, som jeg ser dem.
Nu skal du tænke over det,
"og fortæl mig så, og om du kan klare det."
Det var en ret intens weekend,
og vi kom tilbage om mandagen og sagde:
"Ja, vi kan klare det, indenfor disse begrænsninger."
Vi havde lige afsluttet Apollo 7,
og bang, så kom de med den meddelelse. Og vi tænkte:
"I har tænkt jer at gøre hvad?"
Vi skal sende et rumfartøj ud i et kredsløb,
der kun vil passere 100 kilometer forbi Månen?
Det var utroligt.
Så hvis alt går vel
indtil lørdag kl. 13:50 britisk tid,
og det er kl. 7:50 om morgenen her,
vil Borman, Lovell og Anders sidde deroppe, blot et minut fra affyring
på en mission, der er mere risikabel
end noget, amerikanerne hidtil har accepteret,
og det på en raket, der kun har fløjet to gange.
Apollo 8, alt ser fint ud.
Det ser fint ud.
Apollo 8, Houston. I kan affyre andet trin, skifter.
Modtaget.
I Kontrolcenteret følte vi for alvor betydningen af det, vi lavede.
Vi tjekkede hvert tal fire gange, før vi sendte det til besætningen.
Ingen sagde noget om det, men man kunne føle,
bare ved at kigge rundt,
at, jo, han tænker det samme som jeg.
Det er ingen simulation, det er ægte.
Apollo 8, Houston.
Værsgo, Houston.
Apollo 8, I er klar til TLI, skifter.
Modtaget, vi er klar til TLI.
Trans-lunar injektion, eller TLI,
når man kom til det, så var man på vej.
Så var der ingen vej tilbage.
End at flyve rundt om Månen og komme tilbage.
Nu tæller han ned til to...
...et.
Antænding.
Det satte os på en kurs mod Månen,
med over 40.000 km/t, hele vejen,
og hvis vi ville, kunne vi faktisk
flyve hele vejen til Månen uden at bruge motoren igen.
Både styrings- og manøvreringsgruppen,
alle oppe foran i det, kontrolrummet kalder Skyttegraven,
siger, at de er tilfredse, også raket-folkene.
Apollo 8, Houston, det ser fint ud,
lige ned ad midterlinjen.
Modtaget, Apollo 8.
Under Apollo 8-missionen var jeg ikke direkte involveret,
så jeg havde den luksus, og det var luksus,
at kunne mærke de følelser,
som jeg er sikker på, mange i tilskuerrummet begyndte at mærke...
...de følelser, som folk i resten af verden havde.
De så til, mens besætningen var på vej op til Månen og beskrev, hvad der skete.
ASTRONAUTER RÆSER MOD MÅNEKREDSLØB
APOLLO TAGER VORES BILLEDE
Og i stedet for at skulle fokusere på den næste begivenhed,
den næste ting, hvornår kommer det næste opkald,
kunne jeg sige: "Gud, hvor er det smukt."
Jeg kan ikke forestille mig noget sted, jeg hellere ville være i hele mit liv,
end lige her i Kontrolcenteret.
Dette er Apollo-kontrol Houston,
der er forløbet 68 timer, 52 minutter af Apollo 8-missionen.
På dette tidspunkt har Glynn Lunney spurgt rundt i lokalet
og fået statusrapporter fra sit hold af flyveledere.
Alt er parat, vi fortsætter med at afvente,
og dette er Apollo-kontrol Houston.
Så sker det.
Jeg havde vagt, da vi skulle gå i kredsløb
og vi begynder at falde ned mod Månen,
og den bliver større.
Kredsløbet om Månen tager to timer,
og når man er bag Månen,
går der måske 50 minutter, hvor fartøjet er ude af syne.
Det var en meget mærkelig fornemmelse.
Her er vi på vej til Månen,
vi har snakket fem og tilbage med besætningen hele vejen.
Og så mister vi signalet,
den direkte forbindelse, og vi kan ikke tale til dem.
Apollo 8, Houston,
et minut til signaltab, alle systemer er klar.
Hav en sikker rejse.
Tak skal I have, folkens.
Vi ses omme på den anden side.
Kontrolcenteret sagde:
"I vil miste forbindelsen til os
på det og det tidspunkt,"
og i præcis det sekund mistede vi forbindelsen.
Man kunne høre en nål falde til jorden i Kontrolcenteret.
Det var første gang, vi fløj om bag ved Månen.
Vi kan ikke se det, kan ikke... Vi har ingen data,
så vi er helt afhængige af, at fartøjet fungerer perfekt bag Månen,
for når det dukker op igen, kan det være på vej hvor som helst hen.
Det kunne være på vej ned mod overfladen.
Eller på vej ud i det ydre rum,
hvis motoren eller computeren havde lavet en fejl.
Så jeg er ret anspændt.
De skulle udføre en manøvre omme på bagsiden
for at bremse op og blive i kredsløb om Månen,
og hvis ikke de lavede den manøvre,
ville de komme til syne fra Jorden igen på et bestemt tidspunkt.
Men hvis de lavede den, ville de komme til syne på et andet tidspunkt.
Og vi havde to stopure indstillet,
så vi kunne tælle ned til begge tidspunkter.
Apollo-kontrol Houston,
vi forventer at genoptage kontakten om præcis et minut.
Apollo 8, Houston, skifter.
Apollo-kontrol Houston,
Jerry Carr har sendt en meddelelse, vi afventer.
Vi har intet hørt endnu, men vi afventer.
Apollo 8, Houston, skifter.
Vi har det. Vi har det.
Apollo 8 er nu i kredsløb om Månen.
Ganske rigtigt kom de rundt om hjørnet.
Affyringen var gået fint, de var i kredsløb.
Så hele lokalet jubler.
Dette er Apollo-kontrol, Houston,
vi skifter nu til Jim Lovells stemme.
Affyring afsluttet.
Vores kredsløb er på 258,9 km gange 97,4 km.
Apollo 8, her er Houston, modtaget.
Godt at høre jeres stemme.
Stort lettelsens suk,
i det mindste vidste vi, at de var i stabilt kredsløb.
Om vi så kunne få dem ud af kredsløb, det var en anden ting.
Vi tilbragte nok alle sammen hele den dag,
hvor vi var i kredsløb, i Kontrolcenteret.
Alle var helt oppe og køre.
Så hen mod slutningen af dagen
kommer Frank Borman på radioen, og de har noget at sige.
Vi er nu på vej mod solopgang på Månen
og til alle folk tilbage på Jorden
har besætningen på Apollo 8
en besked, vi gerne vil sende til jer.
Så jeg holdt bare øje med rumfartøjet,
alt var normalt.
Og så kom Frank Borman...
...bare på og sagde: "I begyndelsen..."
"...skabte Gud himmelen og jorden."
Og Jorden var øde og tom
og der var mørke over verdensdybet.
Det ramte mig som et ton mursten,
og så tror jeg, det ramte alle andre i Kontrolcenteret,
uanset om de var troende eller ej, som et ton mursten.
Det fik hårene til at rejse sig på nakken af mig.
Men Guds ånd svævede over vandene,
og Gud sagde: "Lad der blive lys."
Det var et utroligt øjeblik.
Ingen af os var forberedt på det.
ROD LOE EECOM: STRØM OG LIFE SUPPORT
og jeg skammer mig ikke over at indrømme, at jeg græd.
Og Gud sagde: "Vandet under himmelen"
samle sig på et sted..."
Det anslog den helt rigtige tone for alle,
og hvis man tænkte over det i 40 år
og spurgte sig selv: "Hvad kunne man have sagt, der var bedre end det?"
så ville der ikke have været et andet svar.
"Og Gud så, at det var godt."
Vi ingeniører er ikke poeter.
Det er vi ikke gode til, men...
Det påvirkede alle i Kontrolcenteret meget dybt.
Og her fra besætningen på Apollo 8
slutter vi af med godnat,
lykke til,
glædelig jul,
og må Gud velsigne jer alle,
jer alle på den gode Jord.
En manuskriptforfatter kunne ikke have gjort det bedre.
Året 1968 var et katastrofalt år i USA
med Vietnamkrigen stadig i gang og valgåret
og optøjerne og mordene på to fremtrædende personer.
At afslutte året ved at flyve rundt om Månen på juleaften,
så faldt det hele bare på plads.
Spider, Gumdrop, jeg kan se jeres raketter fyre klokkeklart.
APOLLO 9 FIK ENDELIG AFPRØVET LANDINGSMODULET
DET FLØJ RUNDT OM MÅNEN PÅ APOLLO 10
OPTRÆNINGEN BLEV MERE OG MERE KRÆVENDE
Vi havde vanvittigt lange arbejdsdage.
Vi kørte 10 eller 12 simulerede affyringer hver dag.
Det var nedslidende.
Vi var så optagede af missionerne
og af øvelserne og så videre,
at vi aldrig havde tid til at nyde dem.
Det var hårdt for familierne.
Vi var ikke hjemme ret meget.
Hustruerne tog over. De klarede det hele.
Og de hold styr på bankkontoerne,
sørgede for det hele.
Hvis jeg kunne gå tilbage og gentage det,
så ville jeg ikke gøre det.
Det tog for hårdt på min familie.
NASA opslugte min tid.
Simulationsholdet havde et lille lokale forrest i Kontrolcenteret
med en rude, så de kunne se os.
Og når vi kørte en simulation, som var en træningsøvelse,
omfattede det Kontrolcenteret,
det omfattede besætningen i simulatoren,
og vi var alle forbundet både med data og stemmekommunikation.
SIMULATOR IIB MÅNEKORT HØJ & LAV HØJDE
Formålet var at kontrollere alle systemerne på jorden
og udvikle procedurerne,
for hvis de ikke virker i simulationen, virker de heller ikke, når det er alvor.
Jeg havde et øgenavn for sim-folkene: "Dem, der er ude efter os."
De blev bare ved med at smide problemer efter os.
De pressede os for at se, hvad vi gjorde.
Vi var cirka halvvejs gennem landingssimulationen...
...da computeren viste en fejlkode.
Den sagde "1201, 1202",
og alle tænkte: "Hvad fanden betyder 1201, 1202?"
Via fejlkoder fortalte computeren os:
"I beder mig om for meget."
Vi var ikke bekendt med det, eller jeg var ikke.
Så jeg ringer ind til baglokalet.
Jack Garman var ekspert i computer- programmer, og han vidste det ikke.
Så jeg sagde til missionslederen: "Der er sket noget.
Jeg ved ikke, hvad det er. Afbryd."
Ifølge Kontrolcenterets regler skulle der to årsager til at afbryde en mission.
Så da vi holdt møde efter øvelsen
sagde lederen af simuleringen:
"I havde en årsag, hvad var den anden?"
Og der var dødstille i lokalet.
Efter mødet sagde Gene:
"Nu skal du samle det hold,
og så fortæller I mig, hvilke fejlkoder I fortsætter på, og hvilke I afbryder på."
Så jeg sagde: "Jack, få fat i MIT",
de folk, der har bygget computeren, og alle andre, du kan,
lav den liste, gennemgå den med mig,
og så bliver det reglen." Og Jack gjorde præcis det.
NÆSTE STOP MÅNEN
Cape Kennedys drømmende tårne er affyringsramper for ædle idealer.
Collins, Armstrong og Aldrin,
de tre mænd udvalgt til menneskehedens mest historiske mission,
at nå frem til en ny verden og vende tilbage med en håndfuld støv.
Videnskabsfolkene var ikke ret glade for,
at vi ikke havde gjort alt det, de gerne ville have,
og jeg havde sagt til dem:
"Nu gider jeg ikke høre mere om alle de ting, I gerne vil prøve."
Jeg sagde: "Vi tager til Månen."
Vi lander på Månen, og så letter vi røven igen
fra Månen så hurtigt som muligt, indsamler stadig nogle prøver,
vi sørger for, at fartøjet er klar, og så tager vi tilbage,
for vi vil bevise over for os selv,
at alt vi er nået frem til om at flyve frem og tilbage,
"er korrekt og lavet ordentligt."
20. JULI 1969
Tiden var kommet til Apollo 11.
Kontrolcenteret var meget følelsesladet.
Holdet følte sig godt tilpas.
Holdet havde sikret sig, at vi havde gjort alt, hvad vi kunne
for at sikre, at sikkerheden var i top.
Vi havde en sikkerhedsvagt.
Han er fuld af entusiasme,
og han kommer hen og siger: "Så skal I lande i dag, mr. Kranz,"
og pludselig var det helt anderledes.
Lokalet var allerede ved at blive fyldt,
ikke bare i Kontrolcenteret,
de flyveledere, der havde vagt og var på vej til deres poster,
men der var også et tilskuerlokale,
og det var ved at blive fyldt med enhver fra NASA's ledelse,
der nogensinde havde haft noget med Apollo at gøre.
Jeg var anspændt. Det var ret stort.
Jeg var virkelig fokuseret på det og faktisk ret spændt.
CHARLIE DUKE CAPCOM: KOMMUNIKATION MED APOLLO 11
Dagen er kommet, det kommer til at ske.
Modtaget, Ørnen er lettet.
- Modtaget, hvordan ser det ud? - Ørnen har vinger.
Modtaget.
Det er en fin flyvemaskine, I har der, Ørn,
også selvom I har hovedet nedad.
Nogen har i hvert fald hovedet nedad.
Alting forløb fint.
Vi var forud for flyveplanen og på ret kurs.
Vi havde et privat samtaleanlæg,
der kun kunne høres af folk i kontrolrummet.
Verden udenfor kunne ikke høre med, lederne kunne ikke høre med.
Han talte kun til os.
Så jeg siger til dem,
at dagen i dag er den, vi er blevet født til,
at det er meningen, vi skal være her.
Vi havde gjort et flot stykke arbejde under forberedelsen.
Og så sagde jeg: "Jeg vil støtte enhver beslutning, I tager."
Vi trådte ind i lokalet som et hold, og vi forlader det som et hold."
Jeg kan endnu huske det, som var det et sekund siden.
Jeg kan huske ordene, jeg kan huske, hvad han sagde,
og det gjorde en enorm forskel.
Og så sagde jeg: "GC, vi går i kamptilstand."
og han gik hen og låste dørene til kontrolrummet,
og de døre ville ikke blive åbnet igen,
før vi var enten landet, styrtet ned, eller havde afbrudt missionen.
Det er Apollo-kontrol,
vi er 102 timer og 12 minutter inde i Apollo 11's mission.
Vi genoptager kontakten med fartøjet om to minutter, 53 sekunder.
Vi er 21 minutter, 23 sekunder
fra at begynde nedstigningen til Månens overflade.
Finkontrol på raketvektoren.
Modtaget.
Houston, Ørnen. Modtager I os?
Klart og tydeligt, Ørnen. Vi afventer jeres statusrapport. Skifter.
Her er Månen, og her er dit kredsløb.
Og her begynder du på PDI, eller nedstigning under motorkraft.
Og Kranz spørger alle i rummet: "Er du klar eller ikke-klar?"
Man skal være "klar", ellers starter vi ikke motoren.
- Okay. RETRO? - Klar.
- FIDO? - Klar.
- GUIDO? - Klar!
- Styring? - Klar.
- TELCOM? - Klar.
- GNC? - Klar.
- EECOM? Læge? - Klar.
CAPCOM, vi er klar til PDI.
Den primære udfordring var:
"Ville jeg have nok information, når vi begyndte nedstigningen?"
Og vi var nødt til at opdatere computerens viden
om fartøjets højde over Månens overflade.
Vi har data retur.
Det ser fint ud, Radar.
Modtaget.
Gode nyheder.
Landingsradaren går i gang i 12 kilometers højde.
Jeg troede, mit største problem den dag, var løst.
Desværre var det kun lige begyndt.
Programfejl!
Standby.
Det er en 1202.
1202. Åh, du godeste,
det var en af de fejl, vi så under simulationen.
Det var ikke helt det samme som under simulationen, men næsten,
og jeg prøvede febrilsk at huske, hvilken kode det var.
Jeg troede, det hele var slut, da det skete.
Fejlkode 12... 1202.
Ja, den samme som før.
Giv os noget information om den fejl 1202.
Vi får informationerne, og de siger 1202,
men jeg prøver at huske,
og Jack Garman råber: "Steve, den er på vores lille liste!"
Og jeg kunne endelig... Da jeg fandt min liste,
var han allerede flere sekunder forud, og jeg sagde...
Vi fortsætter.
Vi kan fortsætte med den fejl?
Bekræftet, vi kan fortsætte.
Vi kan fortsætte, hvis det ikke sker igen.
Det hele tog os måske 20 sekunder,
men det er en evighed i midten af en nedstigning.
Bales vidste, at computeren stadig styrede fartøjet,
og vi fortsatte ned.
- Delta-H ser fin ud nu. - Modtaget, Delta-H ser fin ud her.
Okay, alle flyveledere, hold fokus.
- Motorkraft reduceres om et øjeblik. - Reducering udført.
Alle flyveledere, klar/ikke-klar til landing.
- RETRO? - Klar.
- FIDO? GUIDO? - Klar. Klar.
- Styring? - Klar.
- TELCOM? - Klar.
- GNC? EECOM? - Klar. Klar..
CAPCOM, vi er klar til landing.
Ørnen, Houston, I er klar til landing. Skifter.
Modtaget. Klar til landing. 900 meter.
Vi har en fejl.
1201... 1201.
Modtaget, fejl 1201.
- Samme type. Vi fortsætter. - Vi er klar.
Vi er klar. Samme type. Vi er klar.
Og da han så vendte fartøjet rundt,
er der et område med store sten, så han ikke kan lande.
600 meter.
Start AGS, 47 grader.
Der er kratere og store sten i området.
Ret ujævnt område.
Nogen sagde, at Armstrong kun mente, han havde 50% chance
for at kunne lande, ellers måtte de afbryde.
Og han havde nok den roligste hånd af alle den dag,
og han havde tænkt over det mindst hundrede gange
med hensyn til at lande fartøjet.
180 meter. Ned på 19.
Han måtte flade ud
og så flyve vandret hen over det her område med sten.
Det kostede rigtig meget ekstra brændstof.
Da vi fortsatte ned, blev brændstofsensoren udløst og sagde,
at brændstofmængden var under et bestemt niveau.
- Lavt brændstof. - Lavt brændstof.
Vi er næsten løbet tør.
Meget lavt brændstof.
Jeg startede stopuret.
Vi svæver over overfladen, og jeg ved, hvor hurtigt vi forbruger brændstof,
og hvor mange sekunder, vi har tilbage.
Ørnen ser fin ud. I er klar.
Jeg kommenterede begivenhederne løbende for Kontrolcenteret,
og Deke Slayton sad til højre for mig.
Han var operationel leder for besætningerne,
og han stak mig i siden og sagde:
"Ti nu stille, Charlie, og lad dem lande."
- Vi må hellere være stille nu. - 120 meter, ned 9.
Fra nu af melder vi kun om brændstofmængde.
0,58 fremad.
Okay, Bob, jeg afventer dine meldinger.
Jeg satte et stykke tape på mit stopur og sagde:
"Når vi når hertil, har vi 60 sekunder tilbage."
Og lidt længere oppe har vi 30 sekunder tilbage.
Og lidt længere oppe er vi på nul.
Det var indrettet, så astronauten vidste, hvornår vi nåede det punkt,
hvor han enten skulle lande eller afbryde.
Jeg er overbevist om, at hvis de havde været 30 meter over Månen,
og jeg havde afbrudt, så ville han alligevel have fortsat landingen.
Okay. 23 meter. Det ser fint ud. Halv ned.
- 60. - 60 sekunder.
60 sekunder.
Der blev stille i kontrolrummet.
Det føltes, som om alle var limet til deres paneler og holdt vejret.
Landingens sidste 10 eller 12 sekunder var meget anspændte.
Gennemfører vi det eller ej?
Ned to en halv.
Jeg så på højden og tænkte, at vi ikke ville klare det.
Ikke en chance. Vi er for højt oppe,
men jeg vidste ikke, at vi var i et krater.
Og da de kom til kanten af krateret, kom de flyvende her,
og jeg kunne se så meget højde.
Men så kom de ud over plateauet og bang,
så sprang den pludselig op.
Fremad... fremad.
Kort efter sagde Buzz: "Jeg kan se støv."
Sikke et lettelsens suk.
Folder landingsstel ud. To en halv. Vi hvirvler en del støv op.
Ti meter. To en halv ned.
Svag skygge.
Fire fremad.
Fire fremad. Lidt til højre.
- Tredive sekunder. - En halv ned.
Tredive sekunder.
Kontaktlys.
Okay, motoren er stoppet.
ACA-stabilisering slået fra.
Gør klar til at slukke.
Vi landede med 18 sekunder tilbage på stopuret.
Vi modtager, at I er landet, Ørnen.
Gør klar til T1.
Her er Stilhedens Base. Ørnen er landet.
Forstået, Stilheden. Vi modtager, at I er landet.
Alle her er blevet godt blå i hovedet.
Vi kan trække vejret igen. Mange tak.
Tak for det.
Alt ser fint ud her.
Okay, vi vender tilbage om et minut.
Så forstod vi det endelig,
vi er lige landet på Månen.
Og vi taler ikke om at lande i en lufthavn eller sådan noget.
Vi taler om at lande på Månen.
Lad os holde ro i lokalet.
Alle bag os i kontrolrummet klapper,
men vi må holde fokus.
Er det sikkert at blive her i de næste to minutter, ja eller nej?
Vælter rumfartøjet? Er vi i et krater eller på vej ned ad en skrænt?
Vi skulle besvare mange spørgsmål.
Okay, T1. Bliv/ikke-bliv? RETRO?
- Bliv. - FIDO?
- Bliv. - GUIDO?
Kranz spurgte alle "bliv/ikke-bliv." Man kunne ikke sige "klar/ikke-klar."
Man skulle sige "bliv/ikke-bliv", så alle sagde "bliv."
Kort efter runden med bliv/ikke-bliv
greb nogen mig ved skuldrene.
Og jeg så op og sagde: "Åh, du godeste."
Chris Kraft havde også ansvaret for softwaren,
for computerens software,
det havde han haft siden før de første Apollo-flyvninger.
Så han vidste, hvad der kunne være sket.
Han kendte reglerne ret godt,
så det var virkelig... Det var ellers noget.
Endelig at være nået frem, at være landet er...
Det er første gang i menneskehedens historie,
at nogen har gjort noget lignende.
Og det var hele holdets bedrift.
Det var imponerende.
Det var den ultimative, ultimative
prøve af holdene i Kontrolcenteret og den kultur, vi havde fremdyrket der.
Til sidst blev vi afløst,
og jeg gik ud for at spise noget morgenmad.
På vej ind købte jeg en avis.
Den avis er otte centimeter tyk.
Jeg har for øvrigt stadig den avis.
ARMSTRONG OG ALDRIN 'TAGER ET LILLE SKRIDT' PÅ MÅNEN
Jeg satte mig ned ved disken
og bestilte mine røræg, og jeg drikker min kaffe,
og jeg ser på det hele, vi er landet på Månen, alt det.
To fyre kommer ind og sætter sig ved siden,
og en af dem siger:
"Jeg gik i land i Normandiet på D-dag."
Og jeg lytter med,
og så siger han:
"Jeg har aldrig været mere stolt af at være amerikaner end i går.
Vi er landet på Månen."
Da forstod jeg, hvad vi havde udrettet.
Her satte mænd fra planeten Jorden for første gang foden på Månen.
Vi kom i fred på hele menneskehedens vegne.
Juli, 1969 e.Kr.
CHICAGO BYDER MÅNEHELTENE VELKOMMEN
Denne mand, der er blevet udvalgt til at modtage denne anerkendelse
på vegne af alle de 400.000, der på den ene eller anden måde
har bidraget til, at programmet er faldet heldigt ud, er en ung mand.
Steve Bales, da computerne så forvirrede ud,
og da han kunne have sagt "stop,"
eller da han kunne have sagt "vent," da sagde han "fortsæt."
Mange tak, hr. Præsident.
Apollo 12...
...begyndte som enhver anden mission.
Nedtællingen til Apollo 12 er stadig i gang.
Projektets ledelse holder godt øje med den front,
der har bevæget sig ind i området hurtigere end forventet i morges.
Jeg fik en præmie for mit arbejde for rumfarten.
Så jeg kunne tage ned for at se affyringen.
T minus 20.
Jeg sidder ude i regnen, fem kilometer væk.
Vi har intern styring.
Ti, ni, otte... antændingssekvens begynder.
Seks, fem, fire, tre, to, et, nul.
Alle motorer affyrer. Begynd afgang.
Vi har afgang kl. 11.22 om formiddagen, østkysttid.
Saturn V-raketten var et kraftigt fartøj,
og når en af dem sætter i gang, kan man føle sit tøj vibrere.
Fri af tårnet.
Det er tid til pitch og rulning, vi slipper det hele løs.
Jeg føler mig ret kæk.
Det var min første gang som missionsleder,
som leder af en affyring.
Pete Conrad har rapporteret den rulning og pitch,
der skal sætte Apollo 12 på den rigtige kurs.
Omkring tredive sekunder efter start...
Rulning udført.
Modtaget, Pete.
Jeg ser to lyn stryge ned ad hver side af fartøjet.
Det fik hele holdet op af stolene.
Vi har lige mistet platformen, folkens.
Jeg ved ikke, hvad der er sket. Vi har mistet alting.
Alle dataforbindelser blev blanke.
Alle lamperne på mit panel lyste op som på et juletræ.
Jeg så på John. Han stod der bare.
Jeg ved ikke, om han talte med baglokalet.
Jeg har tre lys for brændselsceller, en for vekselstrømmen,
frakoblet brændselscelle, overbelastning på skinne 1 og 2.
Vi har mistet strømskinne A og B.
Min første tanke var,
at jeg ville blive den første, der er nødt til at afbryde en mission.
Jeg har vekselstrøm.
Jeg så på mine data...
Og han stirrede bare på sine data...
Måske er det bare indikatoren?
Jeg sagde: "John, har du talt med baglokalet?"
og John ignorerede mig.
Hvad med strømskinnen?
Og lige pludselig
kom der nogle mønstre og ting op på skærmen.
I begyndelsen vidste jeg ikke, hvad de var,
men så sagde jeg til mig selv: "Det har jeg set før."
"Bang, det har jeg set før."
Og han havde set, hvordan de data ville se ud,
under en test, som han kunne huske.
Så faldt det hele på plads.
Det var signaltransformeren, SCE.
Er det SCE'en?
Jeg ved det ikke, John. Det ser sådan ud.
Prøv at sætte SCE til AUX.
Og så sagde John Aaron: "Sig, at de skal sætte SCE til AUX."
SCE til AUX.
Hjælpetilstand.
SCE til AUX, CAPCOM.
Og Jerry Carr sagde: "Hvad?"
"Hvad er det?"
John kom ind hen over os begge og sagde:
"Sæt signaltransformeren i hjælpetilstand."
Det sendte vi op til rumfartøjet.
Apollo 12, Houston. Prøv SCE til hjælpetilstand. Skifter.
NCE til hjælpetilstand?
Hvad fanden er det?
SCE... SCE til hjælpetilstand.
Al Bean vidste, hvor kontakten var.
Så snart han rakte ned og skiftede den, voila,
alt kom tilbage.
- Vi er tilbage. Alt ser fint ud. - Okay.
Det er ikke, fordi SCE til AUX løste problemet...
SCE til AUX gav mig mine data tilbage.
Men jeg holdt hele tiden øje
med fartøjets bane, der blev vist på en stor skærm oppe forrest.
Den var helt rigtig.
Sådan. Skifter trin.
Nu løser vi problemerne heroppe.
Jeg ved ikke, hvad der skete.
Det er ikke umuligt, vi blev ramt af et lyn.
Og det var på det tidspunkt, jeg sagde til Gerry:
"Du må ikke sætte dig selv under så meget pres."
Vi behøver ikke tage til Månen i dag.
Vi kan teste nogle ting, og så kan de alle tre komme hjem
"og tage af sted næste gang."
I virkeligheden sagde han: "Det er din beslutning."
Jeg sagde: "Det er dit arbejde."
I fyre ved bedre end jeg, hvordan man gør det her.
I behøver ikke at føle, at der hænger en hammer over jer,
eller at I er presset til at træffe dårlige beslutninger,
så sørg for, at de er gode...
"så vil jeg godkende det."
Men vi fortsatte med kontrollerne, og ganske rigtigt,
alt var okay, så vi sagde: "Lad os fortsætte med TLI."
Så vi kørte videre.
Og efter alt det var det en af de nemmeste missioner, vi har haft.
Jeg har nået bunden. Hurra!
Det var måske et lille skridt for Neil,
men det er et stort et for mig!
Og vi holdt pokkers til fest, kan jeg huske.
Efter landingen
gik vi ned til The Singing Wheel og fik en øl sammen.
Vi holdt en fest og morede os.
Landingsfesterne havde...
...en masse godmodige vittigheder mellem faggrupperne.
I stil med: "I lavede virkelig ged i den i dag."
Det var helt tæt på hinanden, og pege fingre og ryste næver af hinanden.
Man holdt sig ikke tilbage,
men alle var gode venner. Ingen tvivl om det.
Vi var alle i samme båd.
Vi drak en masse øl.
Det var en fantastisk tid.
Og vi fik et bedre hold af det.
Jeg kom ind i Kontrolcenteret,
og der var en time, til min vagt begyndte.
Alt så ud til at gå fint.
Besætningen på Apollo 13 ønsker alle en god aften,
og vi er lige ved at være færdige
med vores inspektion af Aquarius og vende tilbage
til en behagelig aften i Odysseen. Godnat.
NETVÆRK
Tak, skal I have, 13.
I løbet af de sidste par timer i en ottetimers vagt
ville vi gøre besætningen klar til deres søvnperiode.
Og der var visse ting på tjeklisten, der skulle gøres.
En af de ting var at røre rundt i køletankene med ilt og brint.
Begynd EECOM.
Værsgo, COM.
Har I rørt rundt i ilten?
Så vi rørte rundt i køletankene.
Og så brød helvede løs.
Okay, Houston, vi har et problem her.
Hvad er der galt med dine data, EECOM?
- Vi har mere end et problem. - Okay, hør her.
Vi har mistet trykket i brændselscelle et og to.
Vi har mistet trykket i ilttank to.
GNC, vil du kigge på det?
Houston, vi har et problem.
Okay. Standby, de har et problem.
Jeg fik rapporter om en hel række af problemer.
Jeg vidste ikke, hvilket han talte om.
Der var et ret stort brag samtidig med advarselslampen.
Okay, standby, 13, vi kigger på det.
Jeg kom og koblede til igen.
Satte mig ved siden af Gene.
Den første reaktion var, at måske har vi et elektrisk problem,
der påvirker telemetrien og instrumenterne.
Kan du se et spændingsfald i vekselstrømmen, EECOM?
Nej.
Måske har vi et problem med instrumenterne.
Modtaget.
Jeg sagde: "Jeg tror, vi har et problem med instrumenterne,"
og det var nok den største underdrivelse i hele den bemandede rumfarts historie.
Jeg kunne ikke have taget mere fejl.
Lad os få nogle forslag, Sy,
hvis du har bedre ideer.
Naturligvis gik jeg lidt i panik.
Når man går i panik, får man sådan en klump op i halsen,
når kamp- eller flugt-reaktionen sætter ind,
og en kort overgang overvejede jeg at rejse mig op og gå hjem,
og det var naturligvis ikke en mulighed,
og det vidste jeg godt.
Kan vi gennemgå vores status, Sy,
og se, hvor vi står i forhold til status?
Hvad tror du, der stadig fungerer i fartøjet?
Standby.
Så da jeg var faldet lidt ned, sagde jeg:
"Det ser ud til, at vi har mistet to brændselsceller,
og jeg ved ærligt talt ikke hvorfor."
Vi vidste ikke, hvad der var sket.
Det var først, da jeg så ud af vinduet...
...at jeg indså, hvor alvorligt det var.
Når jeg ser ud af lemmen, ser det ud til,
at vi har et udslip af noget.
Vi har et udslip af noget ud i rummet.
Da jeg så, at der blev strømmede ilt ud,
indså jeg, at det ikke bare var ilt,
men også generatoren og fremdriftssystemet.
Modtaget, at I har et udslip.
Folk i Kontrolcenteret var ved at forstå,
at vi nok havde et alvorligt problem, der ikke ville forsvinde af sig selv.
Vi når et tryk på 6,8 atmosfærer om en time og 54 minutter.
Når det sker, er det slut.
Og det var på det tidspunkt, at jeg mentalt skiftede over
til at tænke på overlevelse.
Jeg samler mine flyveledere og siger:
"Tag jer sammen, hold op med at gætte. Lad os arbejde problemet igennem."
Okay, lad os tage det roligt.
Lad os sørge for, at vi ikke gør noget, der spilder strømmen på batterierne,
eller fører til, at vi også mister den anden brændselscelle.
Vi har systemet i Kommandomodulet,
så det er ikke et problem, hvis vi må tage hjem.
Lad os løse problemet, men ikke gøre det værre ved at gætte.
Vi bringer en meddelelse fra ABC News.
Apollo 13 er blevet ramt af en alvorlig fejl i strømforsyningen,
der kan medføre, at månelandingen må afbrydes før tid.
Så snart vi hørte om det, mødte vi alle sammen op
for at hjælpe.
Folk kom fra overalt, fra hele landet.
Da jeg ankom, gik jeg ind i baglokalet. Det var kaos.
De prøvede stadig at komme til sig selv efter det, der var sket,
og de var begyndt at omgruppere.
Først tog jeg ikke engang høretelefoner på.
Jeg gik bare rundt bag kontrolpanelerne
og hørte dem tale om de problemer, de arbejdede med.
Der var alvorlig forvirring i hele det pokkers lokale.
Det tog mig lidt tid at nå frem til det, men det var sandt.
Et nederlag var i en meget lang periode på det tidspunkt
måske ikke en valgmulighed,
men det lå altid og lurede derude i den mørke himmel.
Det var næsten, som om det udfordrede os til at gøre noget forkert.
Okay, 13. Her er Houston.
Det ser ud, som om I mister ilt
gennem brændselscelle tre.
De mistede langsomt den elektriske strøm,
og det ville ikke vare længe, før alle brændselscellerne gik i stå,
så nu kører vi på batterierne.
Jeg gik hen og satte mig ved siden af EECOM.
Sy Liebergot sad der, og jeg sagde: "Sy",
det her problem... det vil du ikke kunne løse."
Så jeg sagde: "Du må slukke for Kommandomodulet."
Og du kan nok forestille dig, hvor modvillig han var.
- Her er EECOM. - Værsgo, EECOM.
Trykket i ilttank nr. et er nede på 20,2 atmosfærer.
Vi må tænke på at flytte over i LM eller bruge systemerne i LM.
Vi var i alvorlig knibe,
og det eneste, vi kunne gøre for at redde os selv,
var at bruge Landingsmodulet.
13, Houston.
Vi vil gerne have, at I bevæger jer over i LM nu.
Fred og Jim er i LM.
Normalt, når man er på vej ud mod Månen, kan man vende fartøjet rundt
og komme hjem ved at affyre den store motor ned mod Jorden.
Men motoren havde lige haft et problem, og vi vidste ikke, hvor slemt det var.
Men vi kunne også affyre landingsmotoren på Landingsmodulet.
Og en bane rundt om Månen ville ikke være meget længere.
Så jeg foreslog, at vi kom ind på en gratis returbane straks.
EN GRATIS RETURBANE VILLE UDNYTTE MÅNENS TYNGDEKRAFT
TIL AT SENDE RUMFARTØJET TILBAGE MOD JORDEN
Det er Apollo-kontrol, Houston, her i Kontrolcenteret
overvejer vi... overvejer vi en alternativ mission.
At svinge rundt om Månen og bruge Landingsmodulets systemer
af hensyn til den situation, der er opstået her i aften.
Jeg måtte lave en manøvre for at komme tilbage i en orientering,
som Kontrolcenteret havde beregnet.
Og der lærte jeg noget meget vigtigt,
for Landingsmodulet var aldrig blevet designet
til at manøvrere, mens det var tilkoblet Kommando- og Service-modulet.
Så jeg var bogstavelig talt nødt til på meget kort tid at lære,
hvordan man manøvrerer rumfartøjet,
men jeg lærte teknikken, affyrede Landingsmodulets motor,
og det styrede os tilbage ind på den gratis returbane.
Vi er omkring 70 timer hjemmefra.
Og vi har en plan for, hvordan vi fuldfører resten af missionen,
men ingen af os vil kunne slappe af,
fra nu og indtil vi lander.
Jeg var ikke klar over, hvor meget respons vi fik
fra resten af verden.
Det var først senere, at jeg fattede, hvor tæt knyttet alle følte sig
til de tre fyre.
De kendte hverken dem eller deres navne eller noget,
men hele verden syntes forenet
i et ønske om, at det skulle ende godt.
Situationen er yderst kritisk, og vi overvåger den konstant.
Vi vender tilbage med en ny reportage kl. 12.30,
og kl. 13 vil I kunne se en fuld analyse af begivenhederne.
Alle røg.
Og når jeg siger røg, så røg vi rigtigt meget.
Når man kom ind i kontrolrummet gennem sidedøren,
når man åbnede den dør,
kom der en sky af røg ud af døren.
Så meget røg var der.
Apollo 13 afslørede nogle meget interessante ting,
for man kunne ikke bare vaske sig og tage rent tøj på før arbejdet
og tage skjorte og slips på
og børste tænder og bruge deodorant.
Man styrtede bare derhen.
Vi var der i 35 timer... i træk.
Jeg havde det samme sæt tøj på i mindst tre eller fire, fem dage.
Jeg sov på gulvet i personalerummet.
Det var nede under et bord.
Der lugtede ret meget.
Søvn betød intet, holdskift betød intet,
personlige problemer betød intet. I 48 timer tænkte vi kun på en ting...
...at hele gruppen af folk i Kontrolcenteret,
fyrene deroppe i rummet kunne ikke selv løse deres problem.
Der var kun en ting, de tænkte på,
at få de fyre hjem.
Vi var trænet til aldrig at give op, så længe der var andre muligheder.
Og mulighederne slap aldrig op.
Holdet gav aldrig op.
Under hele turen tilbage blev folk ved med at finde på nye ting,
nye teknikker, nye måder at gøre tingene på.
Det handlede om at have en utrolig evne
at få ting til at give mening,
der nærmest var uforståelige for os,
og finde frem til de små dele, der lod os bringe orden i det hele
og begynde at løse puslespillet.
Jeg kunne se, hvordan Jorden begyndte at vokse sig større og større,
og jeg indså, at vi skulle bruge instruktioner til,
hvordan vi bedst kunne aktivere Kommandomodulet.
Så jeg blev ved med at spørge dem meget høfligt:
"Har I de instruktioner til os?"
Og de sagde, "Vi arbejder på det, vi arbejder på det."
Den oprindelige aktiveringsplan
begyndte med, at John Aaron og jeg selv stod ved en tavle.
Vi tegnede nogle simple idéer på tavlen,
og det var begyndelsen på planen.
Jeg vidste i grove træk, hvilket udstyr der skulle bruges til en bestemt funktion.
Og så begyndte hele processen
med at bygge alle kontakterne og afbryderne,
og hvilken rækkefølge det skulle gøres i,
og alt er meget komprimeret.
Og derfra begyndte det hele bare at vokse,
og folk kom ind med deres egne små kæpheste, deres ansvarsområde.
Og så ville den ene eller den anden organisation have noget.
Okay, så skulle det tilbage ind i planen,
og John og jeg skulle afgøre:
"Har vi nu også strøm nok til at gøre det?"
Og vi fik styr på alle problemerne og alle procedurerne,
og så blev den endelig plan naturligvis godkendt og læst op for besætningen.
I morgen tidlig, østkysttid,
vil rumfartøjet nærme sig Jorden og se således ud.
Således ser det ud nu.
Omkring fem timer før det når Jordens atmosfære,
vil mændene i Kommandomodulet afkoble denne del,
der hedder Servicemodulet,
og det vil svæve ud i rummet.
Der vil så kun være to dele af rumfartøjet tilbage,
Landingsmodulet her og Kommandomodulet her.
Og der mangler hele den ene side af fartøjet.
Lige ved antennen.
Hele panelet er revet væk,
næsten helt fra bunden og op til motoren.
Det er modtaget.
Det er et værre rod.
Jeg husker ikke, at jeg sagde: "Vi har klaret det,"
for det havde vi ikke endnu.
Der var stadig så mange variabler involveret,
så jeg håbede bare, at vi gjorde det rigtige.
Vi vidste ikke, om den eksplosion, som vi nu vidste havde fundet sted,
hvordan den havde påvirket Kommandomodulet.
Vi vidste ikke, om varmeskjoldet var blevet beskadiget,
og om alt det, vi havde gjort for at redde besætningen ville virke.
Alle os heroppe
vil gerne takke alle jer dernede
for det meget fine arbejde, I har gjort.
Det er modtaget, Joe.
Det var et spændende arbejde for os alle.
På alle de flyvninger, der vender hjem fra rummet,
har vi de såkaldte "blackouts".
Der er en periode, hvor vi mister forbindelsen
på grund af ioniseringen og varmen.
Man kan ikke kommunikere gennem det.
Du kan ikke tale med dem og omvendt.
På dette tidspunkt i rumprogrammet
kunne vi beregne, hvornår et blackout ville begynde og ende
indenfor et sekund, og det slog aldrig fejl.
I dette tilfælde begyndte det lige på sekundet,
og da tiden kom til at det skulle slutte,
da skete det ikke.
Okay. De burde...
de burde komme ud af blackout nu.
Kan du se dem?
Nej.
Så jeg begyndte at tænke: "Åh gud",
nu har vi gjort alt det arbejde for at få dem hjem,
"og nu er der sket noget med varmeskjoldet."
På det tidspunkt tænkte jeg bare: "De er døde."
Blandt ledelsen var der nogle bekymringer
om, at vi måske havde skadet
varmeskjoldet eller sådan noget,
og da måtte jeg bare...
Enhver leder har det nok sådan.
Man må se bort fra de ting, man ikke kan kontrollere.
Man skal ikke tage sig af dem, det er vilkårene.
Sådan er det bare.
Netværk. Ingen ARIA-kontakt endnu?
Ikke endnu.
Har I forbindelse med ARIA?
Det er bekræftet.
Okay.
Så vi sad der, og vi sad der,
og jeg kan ikke huske, hvor længe... det var ret sent.
CAPCOM, prøver du engang at kalde dem?
Og pludselig fik vi en melding fra et fly i området,
at overvågningsflyet ARIA havde hørt et signal.
Bang!
Vi faldt næsten ud af stolene.
Pludselig kom der liv i det hele.
Meld tilbage: vi afventer.
Odysseen, Houston afventer. Skifter.
Og så rapporterede hangarskibet en radarkontakt
og om braget fra lydmuren, og vi sagde:
"Så er den stodder ellers på vej ned."
Okay, Joe.
Besætningen talte.
Lettelsen over, at de havde det godt...
Og da først vi fik forbindelse og hørte fra dem,
brød jubelen ud.
Vi har visuel kontakt.
Odysse, Houston. Vi kan se jer på skærmen.
Det ser godt ud.
Og der var et fjernsynskamera,
der var rettet op mod fartøjet
fra hangarskibets dæk,
og der var de tre store, ballon-lignende faldskærme.
Det var det smukkeste, jeg nogensinde har set.
Indtil besætningen befinder sig på hangarskibets dæk
og vi overdrager ansvaret fra Kontrolcenteret
til hangarskibs-gruppens kommandant,
først når vi har gjort det,
kan vi begynde på festlighederne.
Her er de.
James Lovell, John Swigert og Fred Haise.
Festlighederne har altid tre faser.
Vi tænder den ceremonielle cigar,
og sender den rundt i gruppen.
Så åbner man dørene til Kontrolrummet,
så folkene i baglokalerne kan slutte sig til os.
De folk er Apollo 13's virkelige helte, for de gav os...
Det var dem, der gav os svarene.
Og festens tredje fase
er at dele amerikanske flag ud til alle,
og man siger, at den tradition blev startet af Jerry Bostick,
dengang vi satte de første amerikanske rumfartsrekorder
og bragte to rumfartøjer sammen i kredsløb.
Missionens afslutning er præget af total udmattelse,
total tilfredshed, total og overstrømmende glæde...
...over at vores besætning er kommet hjem.
De er i sikkerhed, og vi fuldførte missionen.
Efter missionen, da vi talte med folkene i Kontrolrummet,
sagde jeg: "Vi lod med vilje være med at svare jer..."
...for så kunne det blive til en god film på et tidspunkt."
Tre, to, et, antænding.
Vi er på vej, Houston.
EFTER APOLLO 13 FULGTE FIRE VELLYKKEDE MÅNELANDINGER
APOLLO 17 VAR DEN SIDSTE
DEREFTER FULGTE SKYLAB
RUMFÆRGERNE
DEN INTERNATIONALE RUMSTATION
I DAG FUNGERER KONTROLCENTERET STADIG EFTER APOLLO-TIDENS PRINCIPPER
Efter branden i Apollo 1
blev "hårdfør og kompetent" gjort til missionsledelsens motto.
Det motto er stadig kernen i de principper og det grundlag, vi lever efter i dag.
Jeg tror ikke, at det har ændret sig overhovedet.
I kan åbne jeres handske-tjekliste på side syv.
Vi er nødt til at afbryde.
Vi prioriterer altid besætningens sikkerhed,
fartøjets sikkerhed, og missionens succes.
Det ændrer sig ikke,
men hvad "missionens succes" betyder, kan ændre sig med tiden.
De folk, der fløj de første missioner,
de satte en standard.
De gennemgik en ilddåb på vores vegne,
og vi prøver at leve op til den professionalisme
som de udviste hver dag.
Det er utroligt.
Det er utroligt, ikke bare at vi kunne gøre det rent teknisk,
men at nationen lod os gøre det,
offentligheden, Kongressen, lederne og Det Hvide Hus.
Alting faldt bare sammen på det helt rigtige tidspunkt.
Jeg havde en følelse af, hvad det betød,
at vi skaber historie.
Det tror jeg, at vi alle havde.
Og en del af den erkendelse var også stoltheden over det, vi udrettede,
og en dyb følelse af taknemlighed over, at jeg tilfældigvis blev en del af det
på det rigtige tidspunkt.
Det var en uvurderlig mulighed at være en del af det.
Når vi var samlet, udgjorde vi på en eller anden måde
et hele, der var større end summen af de enkelte dele.
Vi blev i stand til at udrette ting,
der i de fleste tilfælde ville blive anset for umulige.
Vi var bedre, end vi nogensinde forventede.
Vi havde større held med det, end vi nogensinde forventede.
Og med undtagelse af et slemt uheld på affyringsrampen,
bragte vi hvert eneste besætningsmedlem hjem.
Vi, astronauterne,
vi var altid pilespidsen,
men på en måde var Kontrolcenteret som styrefjerene.
De styrede os i den rigtige retning.
De sørgede for, at vi kom derhen, hvor vi ville,
og at vi kom sikkert hjem.
Jeg er bare stolt af de folk, der var involveret i det.
De svigtede mig aldrig.
De svigtede aldrig systemet, svigtede aldrig NASA,
de svigtede aldrig landet.
Og hvis man leder efter patrioter, så er de lige der.
Hver eneste en af dem.
Tekster af: Andreas Kjeldsen